Lukijan Mušicki
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/61/Novak_Radoni%C4%87_-_Episkop_Lukijan_Mu%C5%A1icki%2C_GMS.png/220px-Novak_Radoni%C4%87_-_Episkop_Lukijan_Mu%C5%A1icki%2C_GMS.png)
Lukijan Mušicki (27. januar 1777 — 15. mart 1837) je bio srpski vladika i pesnik.
Citati
[uredi]„Videvši mnoge narode, gradove,
I škole, nrave, svojemu narodu na
Stokratnu polzu, srebrovlasi,
Mili Obradović navek usnu.
U Belom Gradu, novom pozorištu
Mišica serpskih, kud ga nam privede
Iz Tresta ljubav topla k svojim,
Kamen ga s natpisom krasnoprostim
Pokriva dično: Serpskemunjegove
Zdje kosti leže: rod je svoj ljubio.
Dviže se um i serce dobrih,
Svi blagodarnosti svete polni.”
„Deržavin, sputnik verni Horacijevbr />
I strelotečna Pindara, duše moj,br /> Po sredi nas u Šišatovcu!br /> Brige neknjižne otvergni crne.br />
Koje nam vlase rano posrebriše,br /> I laka krila svezaše mislima,br /> Pod kojim serpski lavr nam vene.br /> Istini drugovi naši tuže,br />
Za glasom čeznu serpskoga varvita!br /> Više se penji slave na lestvicu.br /> Prepona tmu tih ljutih seci,br /> K dverma besmertija speši bodro.”
„Da grozna serpskom duhu pozorišta!
O mati bede, večero kneževa!
Uvi, Lazare, što ti reče!
Podiže neveru pored sebe,
A blagorodnu nizvrže dušu, ah,
Na večno Serbom žalosnu pagubu!
On reče. Usta Miloš, duha
Hrabrošću, duše krasotom, dika
Sveg serpskog roda; prsi mu s' volnuju,
U duhu raste namera gigantska.
Junak ne trpi podlu ljagu.
Odlazi. Ždral nam ga verni čeka.”